Лев Толстой
Алберт

Превод от руски: Георги Константинов, 1956

chitanka.info

Алберт[0]

I

Петима богати и млади хора пристигнаха в три часа̀ през нощта да се веселят на един петербургски бал.

Много шампанско беше изпито, голяма част от господата бяха доста млади, девойките красиви, едно пиано и една цигулка неуморно свиреха полка след полка, танците и шумът не преставаха; но беше някак скучно, неудобно, кой знае защо (както често се случва), на всекиго се струваше, че всичко това не е както трябва да бъде и е ненужно.

На няколко пъти те правеха усилия да повишат настроението, но престореното веселие беше още по-лошо от скуката.

Един от петимата млади хора, повече от другите недоволен и от себе си, и от останалите, и от цялата вечер, с чувство на отвращение стана, намери шапката си и излезе, с намерение незабелязано да си отиде.

В антрето нямаше никого, но в съседната стая, зад вратата, той чу два гласа, които спореха помежду си. Младият човек се спря и се ослуша.

— Не бива, там има гости — говореше женският глас.

— Пуснете ме, моля ви се, нищо няма да сторя! — молеше слаб мъжки глас.

— Не, няма да ви пусна без позволение на мадам — говореше жената. — Къде отивате? Ах, какъв сте!…

Вратата се разтвори и на прага се показа странна мъжка фигура. Като видя госта, прислужничката престана да го задържа, а странната фигура се поклони плахо и клатейки се на кривите си крака, влезе в стаята. Това беше мъж със среден ръст, с тесен, превит гръб и дълги рошави коси. Носеше късо палто и окъсани панталони, на краката си имаше груби, нечистени ботуши. Усукана като връв вратовръзка бе вързал на дългата си бяла шия. Мръсната риза се подаваше из ръкавите над тънките ръце. Но въпреки необикновената слабост на тялото лицето му беше нежно, бяло и дори свежа руменина трептеше по бузите, над черната рядка брада и бакембардите. Несресаните коси, отметнати назад откриваха невисоко и извънредно чисто чело. Тъмните уморени очи гледаха напред меко, угоднически и едновременно важно. Изразът им пленително се сливаше с израза на свежите, опънати в краищата устни, които се показваха под редките мустаци.

Като направи няколко крачки, той се спря, обърна се към младия човек и се усмихна. Усмихна се сякаш с известно усилие; но когато усмивката озари лицето му, младият човек — без сам да знае защо — също се усмихна.

— Кой е този господин? — запита той шепнешком прислужничката, когато странната фигура мина в стаята, откъм която се чуваха танци.

— Побъркан музикант от театъра — отговори прислужничката, — дохожда понякога при господарката.

— Делесов, къде се изгуби? — викаха в туй време откъм залата.

Младият човек, когото наричаха Делесов, се върна в залата.

Музикантът стоеше на вратата и като гледаше танцуващите, с усмивката си, с погледа си и с тропането на краката си изразяваше удоволствието, което му доставяше това зрелище.

— Моля, идете да танцувате и вие — каза му един от гостите.

Музикантът се поклони и погледна въпросително домакинята.

— Идете, идете, щом господата ви канят — намеси се домакинята.

Сухите, слаби крайници на музиканта изведнъж усилено се раздвижиха и той, като мигаше, като се усмихваше и потръпваше, тежко, тромаво започна да подскача из залата. В средата на кадрила един весел офицер, който танцуваше доста красиво и възторжено, без да иска, блъсна с гърба си музиканта. Слабите, уморени крака не можаха да запазят равновесие и музикантът, като направи няколко несигурни крачки настрани, се просна цял на пода. Въпреки резкия, сух звук, който се чу при падането, в първата минута почти всички се засмяха.

Но музикантът не ставаше. Гостите млъкнаха, дори пианото престана да свири. Делесов и домакинята първи изтичаха при падналия. Той лежеше на лакътя си и гледаше мрачно в пода. Като го вдигнаха и поставиха да седне на стол, той с бързо движение на костеливата ръка отметна косите от челото си и започна да се усмихва, без да отговаря на въпросите, които му задаваха.

— Господин Алберт! Господин Алберт! — говореше домакинята. — Какво, ударихте ли се? Къде? Нали ви казвах, че не бива да танцувате. Той е тъй слаб — продължи тя, обръщайки се към гостите, — едва ходи, за него ли е това!

— Кой е този? — питаха домакинята.

— Беден човек, артист. Много добър момък, само че е жалък, както виждате.

Тя говореше това, без да се стеснява от присъствието на музиканта. Музикантът се опомни и сякаш изплашен от нещо, сви се и отблъсна ония, които го бяха заобиколили.

— Няма нищо — каза изведнъж той, като ставаше от стола с видимо усилие.

И за да докаже, че не усеща никаква болка, отиде насред стаята и поиска да подскочи, но се олюля и щеше пак да падне, ако не бяха го задържали.

На всички стана неудобно; всички го гледаха и мълчаха.

Погледът на музиканта отново угасна и той, очевидно забравил всички, триеше с ръка коляното си. Изведнъж той вдигна глава, издаде напред треперещия си крак, със същия груб жест, както и по-рано, отметна косите си и като се приближи до цигуларя, взе цигулката му.

— Няма нищо! — повтори той още веднъж, като размаха цигулката. — Господа, нека да свирим.

— Какво странно лице! — говореха помежду си гостите.

— Може би в това нещастно същество загива голям талант! — каза един от гостите.

— Да, наистина, колко е жалък! — добави друг.

— Какво прекрасно лице!… В него има нещо необикновено — каза Делесов, — но да видим…

[0] Повестта е написана през 1857–1858 година.

На 5 януари 1857 година в Петербург Толстой се запознал с бившия артист от оркестъра на Петербургската опера, цигуларят Георги Кизеветер, който разказал на писателя историята на своя живот. На 7 януари Толстой записал в дневника си: „Историята на Кизеветер ме привлича, потиква ме да я опиша“. (Пълно събр. съч. т. 47, стр. 109.) На 8 януари писателят срещнал Кизеветер и го поканил у дома си. „Той е умен, гениален и схватлив. Той е гениален, налудничав. — Свири прелестно“ (пак там, стр. 110). На 10 януари Кизеветер му направил друго впечатление: „Дойде Кизеветер, ужасно пиян. — Свири лошо… у дома Кизеветер спящ — труп.“ (Пак там, стр. 110.) На 12 януари Толстой отбелязва в дневника си, че го овладяло желание „да пише, без да спира, всеки ден“ (пак там, стр. 111) няколко произведения, между които и повестта „Пропадналият“ (първоначалното название на повестта за Кизеветер). На 29 януари Толстой записал в дневника си: „Обмислих много «Пропадналият»“ (пак там, стр. 113). Бележка от 12 март свидетелствува вече, че първоначалният вариант на повестта е завършен: „Завърших бележките за Пропадналият, какво ще излезе, не зная. Не ми харесва“ (пак там, стр. 117). На другия ден авторът прочел повестта на Тургенев, който „останал равнодушен“ към нея (пак там, стр. 117). По-къоно Толстой нарекъл повестта „Побърканият“ (пак там, бележка в дневника от 5 април, стр. 121). На 24 юни, като прочел „Побърканият“ на В. П. Боткин, Толстой дошъл до заключението, че е написана „лошо“ (пак там, стр. 137). След три дни той дава ново название на повестта — „Пропадналият“.

През юли и в първата половина на август писателят работил над повестта, а едновременно пишел и други произведения. На 6 октомври Толстой „обмислил окончателната обработка на «Пропадналият»“ (пак там, стр. 159). На 23 ноември авторът прочел „Пропадналият“ на С. Т. Аксаков, а след два дни записал: „… завърших. Цялата втора половина е слаба“ (пак там, стр. 164). На 26 ноември ръкописът бил изпратен на Н. А. Некрасов. Толстой съжалявал, че изпратил в редакцията на „Съвремвнник“ „работа в такъв ужасно-невъзможен вид“. (Пълно събрание на съчиненията, том 60, стр. 241) и на 30 ноември помолил да му върнат ръкописа обратно. Ръкописът бил набран, но Некрасов го върнал на автора, като дал следната оценка на повестта: „Главната причина за вашия неуспех е в несполучливия избор на сюжета, който, като оставим настрана туй, че е много изтъркан, е труден почти до невъзможност и е неблагодарен… Както и да гледате на вашия герой, на читателя непрекъснато му се струва, че на вашия герой, с неговата любов и добре устроения му вътрешен свят, е нужен лекар, а изкуството няма нищо общо с него.“ (Некрасов, Събрани съчинения, том V, стр. 323, М. — Л. 1930.) Окончателното решение на въпроса за публикуването на повестта Некрасов предоставил на автора.

Като получил коректурите, Толстой се заел между 16 и 26 декември да поправи повестта, като й дал ново, четвърто название — „Музикант“. На 21 януари 1858 година той съобщил на Некрасов: „Повестта скрих, но намислих да направя в нея още някои поправки“. (Пълно събрание на съчиненията, том 60, стр. 253). В средата на март Толстой предал ръкописа на Некрасов.

Повестта била публикувана в августовската книга на списание „Съвременник“, 1858 година със заглавие „Алберт“ и с името на автора. ↑

II

В това време Алберт, не обръщайки внимание на никого, притиснал цигулката до рамото си, ходеше бавно край пианото и я настройваше. Устните му се събраха в безстрастен израз, очите му не се виждаха; но тесният костелив гръб, дългата бяла шия, кривите крака и косматата черна глава представляваха едно чудно, но, кой знае защо, съвсем не смешно зрелище. Като настрои цигулката, той взе бойко един акорд, вдигна глава и се обърна към пианиста, който се беше приготвил да му акомпанира.

— „Melancholie C-dur!“[1] — каза той, като се обърна с повелителен жест към пианиста.

И след туй, сякаш молеше прошка за повелителния жест, усмихна се смирено и с тази усмивка изгледа публиката. Като отметна косите си с ръката, с която държеше лъка, Алберт застана пред единия край на пианото и с плавно движение прокара лъка по струните. В стаята се разнесе чист, приятен звук и настъпи пълно мълчание.

Звуците на темата се разляха свободно, изящно подир първия звук, озарявайки изведнъж с някаква неочаквано ясна и успокоителна светлина вътрешния свят на всеки слушател. Нито един фалшив или неточен звук не наруши вниманието на слушателите, всички звуци бяха ясни, изящни и силни. Всички следяха развитието им мълчаливо, с трепета на надеждата. От състоянието на досада, шумна разсеяност и душевен сън, в което се намираха тия хора, те изведнъж незабелязано бяха пренесени в съвсем друг, забравен от тях свят. В душите им бликаше ту чувство на тихо съзерцание на миналото, ту страстен спомен за нещо щастливо, ту безгранична потреба от власт и блясък, ту чувство на покорност, незадоволена любов и тъга. Ту тъжно-нежните, ту поривисто-отчаяните звуци, като се смесваха свободно, се лееха и лееха един след друг така изящно, така силно и така несъзнателно, че се чуваха не звуци, а бликаше сам и се лееше в душата на всеки някакъв прекрасен поток на отдавна позната, но за пръв път изказана поезия. Алберт при всяка нота израстваше все по-високо и по-високо. Той съвсем не беше уродлив и странен. Притиснал цигулката с брадичката си и вслушвайки се с израз на страстно внимание в своите звуци, той пристъпваше нервно от крак на крак. Ту се изправяше с целия си ръст, ту старателно превиваше гръб. Лявата му напрегнато свита ръка изглеждаше като замряла в своето положение и само трескаво докосваше струните с костеливите пръсти; дясната се движеше плавно, изящно, незабелязано. Лицето му сияеше от непрекъсната, възторжена радост; очите горяха със светъл сух блясък, ноздрите се разширяваха, червените устни се разтваряха от наслада.

Понякога главата се накланяше по-близо до цигулката, очите се затваряха и полузакритото от косите лице се озаряваше от усмивката на тихо блаженство. Понякога той бързо се изправяше, издаваше напред единия си крак; и чистото чело, и блестящият поглед, с който обхващаше стаята, сияеха от гордост, величие, съзнание за власт. Веднъж пианистът сбърка и взе неверен акорд. Физическо страдание се изрази по цялата фигура и по лицето на музиканта. Той спря за секунда и с израз на детско раздразнение заудря с крак и извика: „Mol, c-mol!“ Пианистът се поправи, Алберт затвори очи, усмихна се и забравил отново себе си, другите и целия свят, се отдаде с блаженство на своето свирене.

Всички, които се намираха в стаята, докато свиреше Алберт, пазеха покорно мълчание и изглежда, живееха и дишаха само с неговите звуци.

Веселият офицер седеше неподвижно на един стол до прозореца, устремил безжизнен поглед към пода, и тежко и рядко си поемаше дъх. Девойките седяха край стените в пълно мълчание и само от време на време се поглеждаха с одобрение, което стигаше до недоумение. Дебелото, усмихващо се лице на домакинята се разтапяше от наслада. Пианистът впиваше очи в лицето на Алберт и от страх да не сбърка, който се изразяваше в цялата му изпъната фигура, се стараеше да го следва. Един от гостите, пийнал повече от другите, лежеше по очи на дивана и се стараеше да не се движи, за да не издаде вълнението си. Делесов изпитваше странно чувство. Някакъв студен обръч, който ту се стягаше, ту се разширяваше, притискаше главата му. Корените на косите му ставаха чувствителни, студени тръпки пробягваха по гърба му, нещо се качваше все по-високо и по-високо към гърлото му, като тънички иглички го бодеше по носа и небцето, и сълзи незабелязано мокреха бузите му. Той се сепваше, стараеше се незабелязано да ги гълта и бърше, но бликваха нови и течаха по лицето му. По някаква странна връзка на впечатленията първите звуци на цигулката на Алберт пренесоха Делесов в неговата първа младост. Вече не млад, уморен от живота, изнемощял човек, той изведнъж се почувствува седемнадесетгодишно самодоволно-красиво, блажено-глупаво и несъзнателно-щастливо същество. Той си спомни първата любов към своята братовчедка в розовата рокличка, спомни си първото признание в липовата алея, спомни си пламъка и непонятната прелест на случайната целувка, спомни си вълшебството и неразгаданата тайнственост на заобикалящата го тогава природа. В неговото върнало се назад въображение сияеше тя в мъгла от неопределени надежди, непонятни желания и несъмнена вяра във възможността на невъзможното щастие. Всички неоценени минути от онова време една след друга изникваха пред него, но не като незначителни мигове на бързо протичащото настояще, а като спрели, разрастващи се и укоряващи образи от миналото. Той ги съзерцаваше с наслада и плачеше — плачеше не защото беше минало онова време, което той можеше да употреби по-добре (ако му върнеха назад това време, той не би се заел да го употреби по-добре), но плачеше само затуй, че това време беше минало и никога нямаше да се върне. Спомените възникваха от само себе си, а цигулката на Алберт говореше все едно и също. Тя говореше: „Мина за тебе, завинаги мина времето на силата, любовта и щастието, мина и никога няма да се върне. Плачи за него, изплачи всичките си сълзи, умри в сълзи по това време — това е единственото най-хубаво щастие, което ти е останало.“

Към края на последната вариация лицето на Алберт стана червено, очите му горяха, без да загасват, едри капки пот струяха по бузите му. Жилите по челото му се надуха, цялото му тяло все повече и повече се оживяваше, побледнелите устни вече не се затваряха и цялата му фигура изразяваше възторжена жажда за наслада.

Като олюля силно цялото си тяло и тръсна косите си, той свали цигулката и с усмивка на гордо величие и щастие изгледа присъствуващите. После гърбът му се преви, главата се отпусна, устните се затвориха, очите угаснаха и той, сякаш срамувайки се от себе си, като се оглеждаше плахо и преплиташе краката си, мина в другата стая.

[1] Меланхолия Г-дур! ↑

III

Нещо странно стана с всички присъствуващи и нещо странно се чувствуваше в мъртвото мълчание, което настъпи, след като Алберт престана да свири. Като че всеки искаше и не можеше да изкаже какво значеше всичко туй. Какво значи — светлата и знойна стая, пищно облечените жени, сутринното сияние в прозорците, развълнуваната кръв и ясното впечатление от заглъхналите звуци? Но никой не се и опита да каже какво означаваше всичко туй; напротив, почти всички, чувствувайки се безсилни да минат напълно на страната на онова, което им откри новото впечатление, се възбунтуваха срещу него.

— Но той като че свири хубаво — каза офицерът.

— Удивително! — отговори Делесов, като бършеше крадешком с ръкава бузите си.

— Време е вече да си ходим, господа — като се пооправи малко, каза онзи, който лежеше на дивана. — Ще трябва да му дадем нещо, господа. Хайде да съберем от всички.

Алберт седеше в това време сам в другата стая на дивана. Опрял лакти на костеливите си колене, той прокарваше по лицето си своите потни, мръсни ръце, разрошваше косите си и сам на себе си щастливо се усмихваше.

Събраха много пари и Делесов се зае да му ги даде.

Освен това Делесов, на когото музиката направи такова силно и необикновено впечатление, бе намислил да стори добро на този човек. Дойде му на ум да го вземе при себе си, да го облече, да го настани някъде — изобщо да го изтръгне от това мръсно положение.

— Какво, уморихте ли се? — запита Делесов, като се приближи към него.

Алберт се усмихваше.

— Вие сте истински талант; би трябвало сериозно да се занимавате с музика, да свирите пред публика.

— Бих пил нещо — каза Алберт, сякаш току-що се пробуждаше.

Делесов донесе вино и музикантът жадно изпи две чаши.

— Какво славно вино! — каза той.

— Какво прекрасно нещо е „Меланхолия“! — каза Делесов.

— О! Да, да — отговори Алберт, усмихвайки се, — но, извинете, аз не зная с кого имам честта да говоря; може би вие сте граф или княз; не можете ли да ми заемете малко пари? — Той помълча малко. — Аз нямам нищо… аз съм беден човек. Не мога да ви ги върна.

Делесов се изчерви, почувствува се неудобно и побърза да даде на музиканта събраните пари.

— Много ви благодаря — каза Алберт, като взе парите. — Сега хайде да музицираме; ще ви свиря, колкото искате. Само да има нещо да пийна, да пийна — прибави той, ставайки.

Делесов му донесе още вино и го замоли да седне до него.

— Ще ме извините ли, ако бъда откровен с вас — каза Делесов, — вашият талант твърде много ме заинтересува. Струва ми се, положението ви не е добро, нали?

Алберт поглеждаше ту към Делесов, ту към домакинята, която влезе в стаята.

— Позволете ми да ви предложа своите услуги — продължи Делесов. — Ако имате нужда от нещо, аз бих се радвал много, ако вие за известно време се преместите у дома. Аз живея сам и може би ще ви бъда полезен.

Алберт се усмихна и нищо не отговори.

— Но защо не благодарите? — каза домакинята. — Разбира се, това за вас е благодеяние. Само че аз не бих ви съветвала — продължи тя, като се обърна към Делесов и поклати отрицателно глава.

— Много съм ви благодарен — каза Алберт, стискайки с мокрите си ръце ръката на Делесов, — само че сега нека музицираме, моля ви се.

Но останалите гости вече се бяха приготвили да си ходят и колкото и да ги уговаря Алберт, те излязоха в коридора.

Алберт се сбогува с домакинята и като си сложи изтърканата шапка с широка периферия и тънката стара пелерина, които съставяха цялото му зимно облекло, излезе заедно с Делесов при входа.

Когато Делесов седна със своя нов познат в каретата и почувствува онзи неприятен дъх на пияница и мръсота, с който бе пропит музикантът, започна да се разкайва за постъпката си и да се обвинява в детинска мекота на сърцето и в безразсъдство. При това всичко, което говореше Алберт, беше така глупаво и просташко, той тъй изведнъж и гадно се упои на чистия въздух, че Делесов се потърси от погнуса. „Какво ще го правя?“ — помисли си той.

След четвърт час Алберт млъкна, шапката падна в краката му, самият той се бухна в единия ъгъл на каретата и захърка. Колелата равномерно скрибуцаха по замръзналия сняг; слабата светлина на утрото едва проникваше през заледените прозорци.

Делесов се загледа в своя съсед. Дългото тяло, покрито с наметалото, лежеше безжизнено до него. На Делесов му се стори, че дългата глава с големия тъмен нос се люлее върху това туловище; но като се вгледа по-отблизо, той видя, че онова, което бе взел за нос и лице, бяха косите, а че самото лице беше по-ниско. Той се наведе и разгледа чертите на лицето на Алберт. Тогава красотата на челото и спокойно свитата уста отново го поразиха.

Под влияние на нервната умора, на дразнещия безсънен утринен час и на музиката, която бе чул, Делесов, като гледаше това лице, отново се пренесе в онзи блажен свят, в който бе надникнал тази нощ; отново си припомни щастливото и великодушно време на младостта и престана да се разкайва за постъпката си. В тази минута той искрено, горещо обичаше Алберт и твърдо реши да му направи добро.

IV

На другия ден сутринта, когато го събудиха, за да иде на работа, Делесов с неприятна почуда видя до себе си своя стар параван, стария си прислужник и часовника на масичката. „Но какво пък исках да видя, ако не онова, което винаги ме заобикаля?“ — запита се сам той. В този миг си припомни черните очи и щастливата усмивка на музиканта; мотивът на „Меланхолия“ и цялата странна минала нощ изплува във въображението му.

Но той нямаше време да мисли дали е постъпил добре или зле, като взе при себе си музиканта. Обличайки се, той мислено си разпредели времето за деня: взе книжата, даде необходимите нареждания у дома и бързо облече шинела и обу галошите. Като мина край трапезарията, той надникна през вратата. Заврял лице във възглавницата и разкрачен, в мръсна и скъсана риза, Алберт спеше като заклан върху кожения диван, където го оставиха безчувствен снощи. „Нещо не е добре“ — помисли си неволно Делесов.

— Иди, моля ти се, и помоли от мое име Борюзовски да даде за два-три дни цигулката за него — каза той на прислужника си, — а пък когато се събуди господинът, дай му кафе и нека облече нещо от моето бельо и от старите ми дрехи. Изобщо, хубавичко му услужи. Моля ти се.

Като се върна у дома късно вечерта, Делесов за своя почуда не намери Алберт.

— Къде е? — запита той прислужника.

— Веднага след обяд излезе — отговори прислужникът, — взе цигулката и излезе; обеща да се върне след един час, но ето че и досега го няма.

— Да! Да! Досадно! — каза Делесов. — Как можа да го пуснеш, Захар?

Захар беше петербургски лакей, който вече осем години служеше при Делесов. Понеже беше самотен ерген, Делесов неволно му доверяваше своите намерения и обичаше да знае неговото мнение за всяка своя постъпка.

— Как можех да не го пусна — отговори Захар, като си играеше с дрънкулката на своя часовник. — Ако ми бяхте казали, Дмитрий Иванович, да го задържа, можех у дома да го забавлявам. Но вие ми казахте само относно дрехите.

— Да! Досадно! А какво прави той тук без мене?

Захар се усмихна.

— Същински артист, Дмитрий Иванович. Щом се събуди, веднага поиска мадейра, после непрекъснато се разправя с готвачката и със съседския слуга. Един такъв смешен човек… Обаче по характер много добър. Дадох му чай, поднесох му обяд, нищо не пожела да яде сам, все и мене канеше. А пък на цигулка как свири! Такива артисти, ей богу, и у Излер[1] се броят на пръсти. Такъв човек може да се държи. А как ни изсвири „Вниз по матушке по Волге“! Също като че човек плаче. Много хубаво! Дори от всички етажи дойдоха хора в нашия вестибюл да слушат.

— Добре, а облече ли го? — прекъсна го господарят.

— Разбира се; дадох му вашата нощница и своето палто му облякох. На такъв човек може да се помага, просто мил човек. — Захар се усмихна. — Все ме питаше какъв е вашият чин, имате ли връзки с влиятелни хора и колко души селяни владеете?

— Добре, добре, само че трябва сега да го намерим и в бъдеще да не му даваме нищо да пие, иначе по-лошо ще бъде за него.

— Наистина — прекъсна го Захар — той, както личи, е със слабо здраве, предишният мой господар имаше един такъв служител…

Делесов, който вече отдавна знаеше историята за пияницата-служител, не остави Захар да я довърши и като заповяда да му се приготви всичко за спане, изпрати го да намери и доведе Алберт.

Той легна в леглото, загаси свещта, но дълго време не можа да заспи, все мислеше за Алберт. „Макар че всичко това може да се покаже странно на мнозина от моите приятели — мислеше Делесов, — но нали тъй рядко се случва да направиш нещо не за себе си, че трябва да благодарим на бога, когато ни се представя такъв случай, и аз няма да го изпусна. Ще направя всичко, ще направя решително всичко, което мога, за да му помогна. Може би той и съвсем не е умопобъркан, а само се е пропил? Това никак няма да ми струва скъпо: където един, там и двама могат да бъдат сити. Нека поживее най-напред при мене, а после ще му намерим място или ще му устроим концерт, ще го измъкнем от тинята, пък след това ще видим.“

Приятно чувство на самодоволство го овладя след такова разсъждение.

„Наистина аз не съм съвсем лош човек; дори съвсем не съм лош — помисли той. — Дори съм много добър човек, като се сравня с другите…“

Той вече заспиваше, когато шум от отваряните врати и стъпки в антрето го разсъниха.

„Е, ще бъда по-строг към него — помисли той, — така ще е по-добре; пък и длъжен съм да направя това.“

Той позвъни.

— Какво, доведе ли го? — запита той Захар, който влезе в стаята.

— Жалък човек, Дмитрий Иванович — каза Захар, като поклати многозначително глава и затвори очи.

— Какво, пиян ли е?

— Много е слаб.

— А цигулката донесе ли?

— Донесе я, господарката я даде.

— Моля ти се, не го пускай сега при мене, сложи го да спи и утре никак не го пускай да излиза от къщи.

Но преди Захар да излезе, в стаята влезе Алберт.

[1] Излер — съдържател на заведение за изкуствени минерални води близо до Петербург в XIX век. ↑

V

— Вие вече се каните да спите? — каза Алберт усмихнат. — А пък аз бях там, у Ана Ивановна. Много приятно прекарах вечерта: музицирахме, смяхме се, приятно беше обществото. Позволете да изпия една чаша каквото и да е — прибави той, като хвана каната с водата, оставена на масичката, — само не вода.

Алберт беше същият, както и вчера: същата красива усмивка на очите и устните, същото светло, вдъхновено чело и слаби крайници. Палтото на Захар съвсем му прилягаше и чистата, дълга, неколосана яка на нощницата живописно се открояваше около тънката бяла шия, като му придаваше нещо детско и невинно. Той приседна на леглото на Делесов и го погледна, като се усмихваше мълчаливо, радостно и благодарно. Делесов погледна Алберт в очите и изведнъж се почувствува отново завладян от неговата усмивка. Вече не му се спеше, той забрави задължението си да бъде строг, напротив — поиска му се да се весели, да слуша музика и дори до зори да си бъбри приятно с Алберт. Делесов нареди на Захар да донесе бутилка вино, цигари и цигулката.

— Виж, това е отлично — каза Алберт, — още е рано, нека музицираме, ще ви свиря, колкото искате.

Захар донесе с нескривано удоволствие бутилка лафит, две чаши, слаби цигари, каквито пушеше Алберт, и цигулката. Но наместо да отиде да си легне, както му заповяда господарят, сам запали цигара и седна в съседната стая.

— По-добре да поговорим — каза Делесов на музиканта, който понечи да вземе цигулката.

Алберт седна покорно на леглото и отново радостно се усмихна.

— Ах, да — каза той, като се удари неочаквано с ръка по челото и прие загрижено-любопитен израз. (Изразът на лицето му винаги предхождаше онова, което той искаше да каже.) — Позволете да ви запитам… — той помълча малко — този господин, който беше с вас там, снощи… вие го наричахте N, не е ли син на знаменития N?

— Ро̀ден син — отговори Делесов, без да разбира защо може да интересува това Алберт.

— Тъй, тъй — каза той, като се усмихваше самодоволно, — аз веднага забелязах в маниерите му нещо особено аристократическо. Обичам аристократите: нещо прекрасно и изящно се проявява в аристократа. А този офицер, който тъй прекрасно танцува — запита Алберт, — и той много ми харесва, много весел и благороден е. Изглежда да е адютант на N?

— Кой? — запита Делесов.

— Онзи, който ме блъсна, когато танцувахме. Изглежда славен човек.

— Не, той е лекомислен младеж — отговори Делесов.

— Ах, не! — застъпи се горещо Алберт. — В него има нещо много, много приятно. И той е славен музикант — прибави Алберт, — той свиреше там нещо от една опера. Отдавна не ми е харесвал някой тъй.

— Да, той свири хубаво, но аз не обичам неговото свирене — каза Делесов, като желаеше да насочи събеседника си към разговор за музиката, — той не разбира класическата музика; а пък Доницети и Белини[1] — това не е музика. Вие вероятно сте на същото мнение, нали?

— О, не, не, извинете ме — заговори Алберт с мек тон на покровителство, — старата музика е музика и новата музика е музика. И в новата има необикновени красоти: а „Сомнамбулата“[2]?! А финала на Лучия?! А Chopin?! А Роберт[3]! Аз често мисля… — той замълча, видимо събирайки мислите си — че ако Бетовен беше жив, би плакал от радост, слушайки „Сомнамбулата“. Прекрасното е навсякъде. Аз чух „Сомнамбулата“ за пръв път, когато тук бяха Виардо и Рубини[4], то беше ей такова нещо — каза той със сияещи очи, като жестикулираше с двете ръце тъй, сякаш изтръгваше нещо от гърдите си. — Още малко и нямаше да може да се издържи.

— Добре, а как намирате сега операта? — запита Делесов.

— Бозио е добра, много добра — отговори Алберт, — необикновено изящна, но не трогва тук — каза той, като сочеше хлътналите си гърди. — За певицата е необходима страст, а тя няма. Тя радва, но не измъчва.

— Ами Лаблаш[5]?

— Чувах го още в Париж, в „Севилският бръснар“; тогава беше единствен, а сега е стар — не може да бъде артист, стар е.

— Нищо, че е стар, все пак той е добър в morceaux d’ensemble[6] — каза Делесов, който винаги говореше това за Лаблаш.

— Как тъй нищо, че е стар? — възрази строго Алберт. — Той не бива да е стар. Художникът не бива да е стар. Много нещо е нужно за изкуството, но главното е огънят! — каза той със светнали очи и като вдигаше двете си ръце нагоре.

И действително страшен вътрешен огън гореше в цялата негова фигура.

— Ах, боже мой! — каза той неочаквано. — Вие познавате ли Петров художника?

— Не, не го познавам — отговори Делесов, усмихвайки се.

— Колко бих искал да се запознаете с него! Вие бихте изпитвали удоволствие, като говорите с него. Как и той също тъй разбира изкуството! Ние с него се срещахме по-рано често у Ана Ивановна, но тя сега му е сърдита за нещо. А много бих искал вие да се запознаете с него. Той е голям, голям талант.

— Какво, картини ли рисува? — запита Делесов.

— Не зная; струва ми се, че не, но той беше художник от академията. Какви мисли има само! Когато понякога говори, то е удивително. О, Петров е голям талант, само че живее много весело. Наистина жалко — прибави Алберт, усмихвайки се. След това стана от леглото, взе цигулката и започна да я настройва.

— Отдавна ли не сте били на опера? — запита го Делесов.

Алберт се обърна и въздъхна.

— Ах, вече не мога — каза той, като се хвана за главата. Седна отново до Делесов. — Ще ви кажа — заговори той почти шепнешком: — аз не мога да ходя там, не мога да свиря там, аз нямам нищо, нищо — дрехи нямам, квартира нямам, цигулка нямам. Мръсен живот! Мръсен живот! — повтори той няколко пъти. — Пък и защо ли да ходя там? Защо? Не трябва — каза той, като се усмихваше. — Ах, „Дон Жуан“!

И той се удари по главата.

— Тогава да идем някога заедно — каза Делесов.

Без да отговори, Алберт скочи, взе цигулката и започна да свири финала от първото действие на „Дон Жуан“, като разказваше със свои думи съдържанието на операта.

Делесов усети, че косите му настръхват, когато Алберт свиреше арията на умиращия командор.

— Не, не мога сега да свиря — каза той, като остави цигулката, — много пих.

Но след това отиде към масата, наля си половин чаша вино, изпи го на един дъх и седна отново на кревата при Делесов.

Делесов не сваляше очи от Алберт; Алберт от време на време се усмихваше и Делесов също се усмихваше. И двамата мълчаха; но с погледите и с усмивките им между тях се установяваха все по-близки и по-близки сърдечни отношения. Делесов чувствуваше, че той все повече и повече обича този човек и изпитваше непонятна радост.

— Вие влюбвали ли сте се? — неочаквано запита той.

Алберт помисли няколко секунди, после лицето му се озари от тъжна усмивка. Той се наведе към Делесов и внимателно погледна направо в очите му.

— Защо ми задавате този въпрос? — запита той шепнешком. — Но аз ще ви разкажа всичко, вие ми харесахте — продължи той, като го погледна бегло и се озърна наоколо. — Няма да ви лъжа, ще ви разкажа всичко, както беше, отначало. — Той млъкна и очите му се втренчиха някак странно, диво. — Вие знаете, че аз съм със слаб разсъдък — каза той неочаквано. — Да, да, Ана Ивановна сигурно ви е разказала. Тя на всички казва, че аз съм побъркан! Това не е вярно, тя го казва на шега, тя е добра жена; а пък аз наистина от известно време не съм съвсем здрав.

Алберт отново млъкна и с втренчените, широко отворени очи погледна към тъмната врата.

— Питахте ме дали съм се влюбвал. Да, аз бях влюбен — прошепна той, като вдигна вежди. — Това се случи отдавна, още по времето, когато работех в театъра. Свирех втора цигулка в операта, а тя дохождаше в официалната ложа от лявата страна на партера.

Алберт стана и се наведе над ухото на Делесов.

— Не, няма защо да казвам името й. Вие сигурно я познавате, всички я познават. Аз мълчах и само я гледах; знаех, че съм беден артист, а тя дама от аристокрацията. Знаех това много добре. Гледах я само и нищо не мислех.

Алберт се замисли, унесен в спомените си.

— Как се случи това, не помня; но веднъж ме извикаха да й акомпанирам на цигулка. Е, какво съм аз — един беден артист! — каза той, като клатеше глава и се усмихваше. — Но не, аз не умея да разказвам, не умея… — прибави той, като се хвана за главата. — Колко бях щастлив!

— Често ли ходехте при нея? — запита Делесов.

— Веднъж, само веднъж… но аз си бях виновен, изгубих ума си. Аз съм беден артист, а тя е дама от аристокрацията. Не биваше нищо да й говоря. Но аз изгубих ума си, аз направих глупост. Оттогава за мене всичко свърши. Петров правилно ми каза: по-добре беше да я виждам само в театъра…

— Но какво направихте? — запита Делесов.

— Ах, чакайте, чакайте, не мога да ви разкажа това.

И като закри лицето си с ръце, той помълча известно време.

— Отидох в оркестъра късно. Ние с Петров пихме тази вечер и аз бях разстроен. Тя седеше в своята ложа и говореше с един генерал. Не знаех кой е този генерал. Тя седеше съвсем в края на ложата, сложила ръце на рампата; беше в бяла рокля и с перли на шията. Говореше с него и гледаше в мене. Два пъти ме погледна. Прическата й беше ей такава; аз не свирех, а стоях до баса и гледах. Тогава за пръв път усетих, че с мене стана нещо странно. Тя се усмихна на генерала и погледна към мене. Чувствувах, че говори за мене и изведнъж видях, че не съм в оркестъра, а в ложата, стоя до нея и съм хванал ръката й, ето тука. Какво значи това? — запита Алберт, след като помълча малко.

— Това е живо въображение — каза Делесов.

— Не, не… казах ви, че не умея да разказвам — отговори Алберт, като се намръщи. — Аз и тогава вече бях беден, нямах квартира и когато ходех в театъра, понякога оставах да нощувам там.

— Как? В театъра? В тъмната и празна зала?

— Ах! Аз не се страхувам от тези глупости. Ах, почакайте. Щом всички излезеха, аз отивах в онази ложа, където седеше тя, и там заспивах. Това беше единствената ми радост. Какви нощи съм прекарвал там! Само че веднъж пак ме хвана. Нощем започнаха да ми се явяват много неща, но аз не мога да ви разкажа всичко. — Свел надолу зеници, Алберт гледаше в Делесов. — Какво значи това? — запита той.

— Странно! — каза Делесов.

— Не, чакайте, чакайте! — той продължи да шепне на ухото му. — Аз целувах ръката й, плачех, приведен до нея, говорех й много. Усещах дъха на парфюмите й, чувах гласа й. През една нощ тя ми каза много неща. После аз взех цигулката и тихичко започнах да свиря. И свирех отлично. Но ми стана страшно. Не се страхувам от тези глупости и не вярвам; но ми стана страшно за главата ми — каза той, като се усмихваше любезно и докосваше с ръка челото си, — за моя беден ум ми стана страшно: сторими се, че нещо става в главата ми. Може би няма нищо? Как мислите вие?

Двамата помълчаха няколко минути.

Und wenn die Wolken sie verhüllen,

Die Sonne bleibt doch ewig klar[7]

изпя Алберт, като се усмихваше тихо. — Нали така? — добави той.

Ich auch habe gelebt und genossen.[8]

Ах! Старикът Петров как би ви разтълкувал всичко това.

Делесов мълчеше и гледаше с ужас развълнуваното и побледняло лице на своя събеседник.

— Знаете ли Юристен-валцер? — извика неочаквано Алберт и без да дочака отговор, скочи, грабна цигулката и започна да свири веселия валс. Съвсем унесен и очевидно предполагайки, че заедно с него свири цял оркестър, Алберт се усмихваше, поклащаше се, движеше краката си и свиреше превъзходно.

— Е, стига веселие! — каза той, като свърши и замахна с цигулката.

— Аз ще вървя — каза той, след като поседя малко мълчалив, — а вие няма ли да дойдете?

— Къде? — запита учуден Делесов.

— Да идем пак при Ана Ивановна; там е весело: шум, народ, музика.

В първата минута Делесов почти щеше да се съгласи. Но като се опомни, започна да увещава Алберт да не ходи сега.

— Само за минутка.

— Наистина, не отивайте.

Алберт въздъхна и остави цигулката.

— Значи, да остана?

Той погледна пак към масата (вино нямаше) и като пожела лека нощ, излезе.

Делесов позвъни.

— Внимавай, не пускай никъде господин Алберт без мое разрешение — каза той на Захар.

[1] Белини (1801–1835) — италиански композитор ↑

[2] „Сомнамбула“ — опера от Белини. ↑

[3] „Роберт-Дьявол“ — опера от Майерберг (1791–1864). ↑

[4] Рубини (1795–1851) — италиански певец. ↑

[5] Лаблаш 1794–1858 — оперен певец. ↑

[6] В ансамбъл. ↑

[7] Нека облаци забулват слънцето, то пак остава вечно да сияе. ↑

[8] И аз живеех и се наслаждавах. ↑

VI

На другия ден беше празник. Вече буден, Делесов седеше в гостната, пиеше кафе и четеше някаква книга. Алберт в съседната стая още не се чуваше.

Захар отвори внимателно вратата и погледна в трапезарията.

— Вярвате ли, Дмитрий Иванович, че той спи ей тъй, на голия диван! Нищо не искаше да му постеля, ей богу. Като малко дете. Наистина артист!

В дванадесет часа̀ от столовата се чу пъшкане и кашлица.

Захар отново отиде в трапезарията; и господарят чуваше ласкавия глас на Захар и слабия, молещ глас на Алберт.

— Е, какво има? — запита господарят Захар, когато той излезе.

— Измъчва се, Дмитрий Иванович, не иска да се измие, един такъв намусен. Само иска да пие.

— Не, щом веднъж съм се заел, трябва да покажа твърдост — каза си Делесов.

И без да нареди да се даде вино, отново зачете книгата си, като все пак се ослушваше неволно в онова, което ставаше в трапезарията. Там нищо не се движеше, само от време на време се чуваше дълбоко тежко кашляне и плюене. Минаха два часа. Делесов се облече и преди да излезе, реши да се отбие при своя съжител. Алберт седеше неподвижно при прозореца, подпрял глава на ръката си. Той се обърна. Лицето му беше жълто, намръщено и не само тъжно, но и дълбоко нещастно. Той се опита да се усмихне в нещо като поздрав, но лицето му прие още по-печален израз. Той сякаш беше готов да заплаче. С мъка стана и се поклони.

— Ако може една чашка обикновена водка — каза с молещ израз, — аз съм тъй слаб… моля ви се!

— По-добре ще се подкрепите с кафе. Бих ви посъветвал.

Лицето на Алберт изведнъж изгуби детския си израз; той погледна студено, мрачно през прозореца и се отпусна безсилен на стола.

— Не искате ли да закусите?

— Не, благодаря, нямам апетит.

— Ако пожелаете да свирите на цигулка, няма да ми пречите — каза Делесов, като остави цигулката на масата.

Алберт погледна цигулката с презрителна усмивка.

— Не, много съм слаб, не мога да свиря — каза той и отмести настрани инструмента.

След това, каквото и да му говореше Делесов, като му предлагаше и да се разходи, и вечерта да иде на театър, той само покорно се кланяше и упорито мълчеше. Делесов излезе, направи няколко визити, обядва на гости и преди да отиде на театър, се отби у дома да се преоблече и да види какво прави музикантът. Алберт седеше в тъмното антре и опрял глава на ръце, гледаше разпалващата се печка. Беше облечен спретнато, измит и сресан; но очите му бяха мътни, безжизнени и цялата му фигура изразяваше слабост и умора, още по-силни, отколкото тази заран.

— Обядвахте ли, господин Алберт? — запита Делесов.

Алберт направи утвърдителен знак с глава и като погледна Делесов в лицето, наведе уплашено очи.

Делесов се почувствува неудобно.

— Говорих днес за вас с директора — каза той, като също наведе очи. — Той с радост ще ви приеме, ако вие решите да слушате.

— Благодаря, аз не мога да свиря — каза под носа си Алберт и мина в своята стая, като затвори съвсем тихо вратата.

След няколко минути дръжката на вратата също тъй тихо се превъртя и той излезе от своята стая с цигулката. Като погледна злобно и бързо Делесов, той остави цигулката на стола и отново се скри.

Делесов дигна рамене и се усмихна.

„Какво повече да направя? С какво съм виновен аз?“ — помисли той.

— Е, как е музикантът? — беше първият му въпрос, когато късно през нощта се върна у дома.

— Лошо! — кратко и звучно отговори Захар. — Все въздиша, кашля и нищо не говори, само пет-шест пъти се опитва да иска водка. Нямаше как, дадох му една. Страх ме е да не го загубим, Дмитрий Иванович. Така беше с прислужника…

— А не свири ли с цигулката?

— Не се докосва дори до нея. Аз също му я занасях два-три пъти — той само я вземе и тихичко я изнесе — отговори Захар усмихнат. — Няма ли да наредите да му дам да пие?

— Не, ще почакаме още един ден, ще видим какво ще стане. А сега как е?

— Заключи се в гостната.

Делесов мина в кабинета, отдели няколко френски книги и едно немско евангелие.

— Сложи утре това в стаята му, пък внимавай, не го пускай — каза той на Захар.

На другата заран Захар съобщи на господаря си, че музикантът не е спал цяла нощ: само ходил из стаите и отивал при бюфета, опитвайки се да отвори шкафа и вратата, но че всичко, благодарение на неговото старание, било добре заключено. Захар разказа, че се престорил на заспал и слушал как Алберт в тъмнината бърборел нещо сам на себе си и махал с ръце.

Всеки нов ден Алберт ставаше все по-мрачен и по-мълчалив. От Делесов, изглежда, се боеше и по лицето му се изписваше болезнена уплаха, когато очите им се срещнеха. Той не вземаше в ръце нито книгите, нито цигулката и не отговаряше на въпросите, които му задаваха.

На третия ден, откак живееше у него музикантът, Делесов се прибра у дома късно вечерта уморен и разстроен. Цял ден той бе тичал и бе се блъскал по една работа, която изглеждаше много проста и лека, и както често става, не направи решително нито крачка напред въпреки прекомерното си старание. Освен това, като се отби в клуба, той игра на вист и загуби. Сега не беше в добро настроение.

— Е, бог да му е на помощ! — отговори той на Захар, който му обясни печалното положение на Алберт. — Утре ще искам да ми каже решително: желае ли, или не желае да остане при мене и да следва моите съвети? Не иска ли — много му здраве. Струва ми се, че направих всичко, което можех.

„Иди прави добро на хората! — мислеше си той. — Заради него аз се притеснявам, държа в къщата си това мръсно същество, тъй че утре не мога да приема един непознат човек, грижа се, тичам, а той ме гледа, като че съм някакъв злодей, който за свое удоволствие го е затворил в клетка. А най-важно — сам за себе си не иска да направи нито крачка. Такива са всички (това «всички» се отнасяше изобщо за хората и особено за ония, с които той сега имаше работа). И какво става сега с него? Защо мисли и тъгува? Тъгува за разврата, из който го изтръгнах? За унижението, в което бе изпаднал? За нищетата, от която го спасих? Изглежда, той така е паднал, че му е тежко да гледа достойния живот…“

„Не, това беше детинска постъпка — реши Делесов. — Що ми трябва да оправям другите, когато не мога да наредя себе си.“ Той дори поиска още сега да го пусне, но като помисли малко, отложи за утре.

През нощта Делесов бе разбуден от удар на падащ стол в антрето, от гласове и тропот. Той запали свещта и се ослуша учуден…

— Чакайте, аз ще кажа на Дмитрий Иванович — говореше Захар; гласът на Алберт бърбореше нещо разпалено и несвързано. Делесов скочи и изтича със свещта в антрето. Захар, по долни дрехи, стоеше срещу вратата, Алберт, с шапка и пелерина, се мъчеше да го отблъсне от вратата и със сълзлив глас му крещеше:

— Вие не можете да не ме пуснете! Аз имам паспорт, аз нищо не съм ви задигнал! Можете да ме обискирате! Ще ида при полицейския началник!

— Позволете, Дмитрий Иванович! — обърна се Захар към господаря, като продължаваше да брани вратата с гърба си. — Станал посред нощ, намерил ключа в моето палто и изпил цяла кана вино. Нима това е хубаво? А сега иска да си ходи. Вие не сте наредили, затова и не мога да го пусна.

Като видя Делесов, Алберт започна да напада Захар още по-разпалено.

— Не може никой да ме задържа! Няма право! — викаше той, като все повече и повече засилваше гласа си.

— Махни се, Захар — каза Делесов. — Аз не искам да ви задържам и не мога, но бих ви съветвал да останете до утре — обърна се той към Алберт.

— Никой не може да ме задържа! Ще ида при полицейския началник! — все по-силно и по-силно крещеше Алберт, обръщайки се само към Захар, без да погледне към Делесов. — Караул! — завика изведнъж той с яростен глас.

— Но защо крещите тъй? Никой не ви задържа — каза Захар, като отвори вратата.

Алберт престана да вика. „Не успяха ли? Искаха да ме уморят. Не!“ — бърбореше на себе си той, като обуваше галошите. Без да се сбогува и продължавайки да говори неразбрано, той излезе. Захар му посвети до пътната врата и се върна.

— Слава богу, Дмитрий Иванович! Кой знае какво можеше да направи — каза той на господаря си, — пък и сега не е зле да проверим дали всички сребърни съдове са тук.

Делесов само поклати глава и нищо не отговори. Той сега живо си спомни двете първи вечери, които бе прекарал с музиканта, спомни си печалните дни, които по негова вина прекара тук Алберт и най-главно — спомни си онова сладко смесено чувство на почуда, любов и състрадание, което събуди в него от пръв поглед този странен човек, и му стана жал за него. „И какво ще стане с него сега? — помисли той. — Без пари, без топли дрехи, сам посред нощ…“ Той дори поиска да изпрати Захар да го подири, но беше късно.

— А студено ли е вън? — запита Делесов.

— Голям студ, Дмитрий Иванович — отговори Захар. — Забравих да ви кажа, че още напролет ще трябва да купим дърва.

— Но нали ми казваше, че ще останат?

VII

Навън наистина беше студено, но Алберт не чувствуваше студа — тъй беше разгорещен от изпитото вино и от разправията.

Като излезе на улицата, той се озърна и радостно потри ръце. Улицата беше пуста, но дългата редица фенери още светеше с червените си светлини, небето беше ясно и звездно. „Как тъй?“ — каза той, обръщайки се към осветения прозорец в квартирата на Делесов и като пъхна ръце под палтото в джобовете на панталоните и се наведе напред, с тежки и несигурни крачки Алберт тръгна направо по улицата. Той чувствуваше в краката и в стомаха си необикновена тежест, в главата му нещо шумеше, някаква невидима сила го блъскаше от една страна на друга, но той все вървеше напред към квартирата на Ана Ивановна. В главата му се въртяха странни, несвързани мисли. Ту си спомняше последния спор със Захар, ту, кой знае защо, морето и първото си пристигане с параход в Русия, ту щастливата нощ, прекарана с един приятел в пивницата, край която минаваше; ту изведнъж във въображението му прозвучаваше някакъв познат мотив и той си спомняше своето страстно увлечение и страшната нощ в театъра. Но въпреки че бяха объркани, всички тия спомени изпъкваха във въображението му тъй ярко, че затворил очи, той не знаеше кое беше по-действително: онова, което вършеше, или това, което мислеше. Той не помнеше и не чувствуваше как се движеха краката му, как, залитайки, той се удряше о стената, как гледаше наоколо си и как минаваше от улица на улица. Той помнеше и чувствуваше само онова, което си представяше, което се сменяше и уплиташе непрестанно във въображението му.

Минавайки по Малка Морска, Алберт се спъна и падна. Като се опомни за един миг, той видя пред себе си някакво грамадно, великолепно здание и тръгна по-нататък. По небето не се виждаха нито звезди, ни сияние, ни месец, фенерите също не светеха, но всички предмети се открояваха ясно. В прозорците на зданието, което се издигаше в края на улицата, светеха пламъчета, но тия пламъчета трепкаха като отражение. Зданието израстваше пред Алберт все по-близко и по-близко, все по-ясно и по-ясно. Но светлините изчезнаха веднага след като Алберт влезе в широките врати. Вътре беше тъмно. Самотните му стъпки звучно отекваха под сводовете и някакви сенки се плъзгаха и бягаха, когато ги наближаваше. „Защо дойдох тук?“ — помисли Алберт; но някаква непреодолима сила го теглеше напред към дълбочината на огромната зала… Там се виждаше някаква трибуна и около нея стояха мълчаливо някакви малки хора. „Кой ще говори?“ — запита Алберт. Никой не отговори, само един му посочи трибуната. Там вече стоеше висок слаб човек с щръкнали коси, облечен в пъстър халат. Алберт веднага позна своя приятел Петров. „Колко е чудно, че той е тук!“ — помисли Алберт. „Не, братя! — говореше Петров, сочейки някого. — Вие не разбрахте човека, който живя между вас; вие не го разбрахте! Той не е продажен артист, не е механически изпълнител, не е умопобъркан, не е загубен човек. Той е гений, велик музикален гений, загинал сред вас незабелязан и неоценен.“ Алберт веднага разбра за кого говореше неговият приятел; но като не желаеше да го притеснява, от скромност наведе глава.

„Той цял изгоря като сламчица от онзи свещен огън, на който всички ние служим — продължаваше гласът, — но той осъществи всичко онова, което бог бе вложил в него; затова и трябва да бъде наречен велик човек. Вие можехте да го презирате, да го мъчите, да го унижавате — продължаваше гласът все по-силно и по-силно, — но той стоеше, стои и ще стои неизмеримо над всички вас. Той е щастлив, той е добър. Той всички еднакво обича или презира, което е все едно, а служи само на онова, което е вложено в него свише. Той обича едно — красотата, единственото безспорно благо на света. Да, ето какъв е той! Паднете на колене всички пред него, на колене!“ — извика той високо.

Но друг глас заговори тихо от противоположния край на залата. „Не искам да падам на колене пред него — говореше гласът, в който Алберт веднага позна гласа на Делесов. — С какво той е велик? И защо ще се покланяме пред него? Нима той се държеше честно и справедливо? Нима принесе някаква полза на обществото? Нима не знаем как вземаше пари назаем и не ги връщаше, как взе цигулката на другаря си и я заложи?… («Боже мой! Отде знае всичко това!» — помисли Алберт, като наведе глава още по-ниско.) Нима не знаем как се подмазваше пред най-нищожни хора, подмазваше се само за пари? — продължаваше Делесов. — Не знаем как го изгониха от театъра? Как Ана Ивановна искаше да го предаде на полицията?“ („Боже мой, всичко това е истина, но застъпи се за мене — каза Алберт, — само ти знаеш защо правих всичко туй“.)

„Престанете, засрамете се — заговори отново гласът на Петров. — Какво право имате да го обвинявате? Нима вие сте живели неговия живот? Изпитвали ли сте неговите възторзи? («Вярно, вярно!» — шепнеше Алберт.) Изкуството е най-висока проява на могъществото в човека. То се дава само на избраници и издига избраника на такава висота, на която главата се замайва и е мъчно да се задържиш здрав. В изкуството, както във всяка борба, има герои, които отдават всичко на своята служба и които загиват, без да са постигнали целта си.“

Петров млъкна, а Алберт вдигна глава и завика високо: „Вярно! Вярно!“ Но гласът му замря, без да издаде звук.

„Това не се отнася до вас — обърна се строго към него художникът Петров. — Да, унижавайте го, презирайте го — продължи той, — а измежду всички нас той е най-добър и най-щастлив!“

Алберт, който слушаше тия думи с изпълнена от блаженство душа, не можа да издържи, приближи се към приятеля си и поиска да го целуне.

„Махай се, не те познавам — отговори Петров, — върви си по своя път, че може и да не стигнеш…“

— Виж го как се е натряскал! Няма да стигнеш… — извика стражарят на кръстопътя.

Алберт се спря, събра всичките си сили и като се мъчеше да не се клатушка, сви по близката уличка.

До Ана Ивановна оставаха няколко крачки. От преддверието на нейния дом падаше светлина върху снега вън и при входната врата се виждаха шейни и карети.

Като се хващаше с премръзналите си ръце за перилата, той изтича по стълбата и позвъни.

Сънливото лице на прислужничката се подаде през прозорчето на вратата и погледна сърдито Алберт. „Не може! — извика тя. — Не ми е заповядано да ви пускам“ — и хлопна прозорчето. До стълбата достигаха звуци от музика и женски гласове. Алберт седна на пода, опря глава на стената и затвори очи. В същия миг цял рояк несвързани, но близки видения го наобиколиха с нова сила, поеха го в своите вълни и го понесоха някъде там, из свободните и прекрасни предели на мечтите. „Да, той е най-добрият и най-щастливият!“ — неволно звънеше в неговото въображение. Откъм вратата се чуваха звуци на полка. И тези звуци говореха, че той е най-добрият и най-щастливият! Откъм близката черква се чуваше камбана и тази камбана повтаряше: „Да, той е най-добрият и най-щастливият.“ — „Ще ида отново в залата — помисли Алберт, — Петров трябва да ми каже още много, много неща.“ В залата вече нямаше никого и вместо художника Петров на трибуната стоеше самият Алберт и самичък свиреше на цигулката си всичко онова, което преди бе казал гласът. Но цигулката беше някак чудно направена: цялата беше от стъкло. Трябваше да я прегърне с две ръце и бавно да я притиска до гърдите си, за да може да издава звуци. А звуците бяха такива нежни и прелестни, каквито Алберт не беше чувал никога. Колкото по-силно притискаше до гърдите си цигулката, толкова му ставаше по-радостно и по-сладко. Колкото по-мощни ставаха звуците, толкова по-бързо се разпръсваха сенките и по-ярко се осветяваха стените на залата с прозрачна светлина. Но трябваше да свири с цигулката много внимателно, за да не я счупи. Алберт свиреше на стъкления инструмент много внимателно и хубаво. Свиреше такива неща, каквито — той чувствуваше тава — никой никога вече няма да чуе. Започнал беше вече да се уморява, когато го отвлече друг далечен глух звук. Това беше звук на камбана, но този звук произнасяше думата „да“; камбаната говореше, кънтейки някъде далече и високо: „Той ви изглежда жалък, вие го презирате, а той е най-добрият и най-щастливият! Никой никога вече няма да свири на този инструмент.“

Тези познати думи изведнъж се сториха на Алберт тъй умни, тъй нови и справедливи, че той престана да свири и като гледаше да не се движи, вдигна ръце и очи към небето. Той се чувствуваше прекрасен и щастлив. Макар че в залата нямаше никого, Алберт изпъчи гърди и като вдигна гордо глава, застана на трибуната тъй, че да могат всички да го видят. Изведнъж нечия ръка леко докосна рамото му; той се обърна и в здрача видя някаква жена. Тя го гледаше печално и поклати отрицателно глава. Той веднага разбра, че онова, което правеше, беше лошо, и се засрами. „Но къде?“ — запита я той. Тя го погледна още веднъж продължително, втренчено и наведе печално глава. Беше същата, съвсем същата, която бе обичал, и дрехата й беше същата, на пълната й бяла шия висеше огърлица от бисери, прелестните й ръце бяха голи над лактите. Тя го хвана за ръка и го поведе вън от залата. „Изходът е от другата страна“ — каза Алберт, но тя, без да отговори, се усмихна и го изведе от залата. На прага на залата Алберт видя луна и вода. Но водата не беше ниско, както е обикновено, а луната не беше високо: един бял кръг на определено място, както е обикновено. Луната и водата бяха заедно и навсякъде — и горе, и долу, и встрани, и около тях двамата. Алберт се хвърли заедно с нея в луната и водата и разбра, че сега той може да прегърне онази, която обичаше повече от всичко на света; той я прегърна и почувствува непоносимо щастие. „Не сънувам ли?“ — запита се той. Но не! Това беше действителност, това беше повече от действителност: това беше действителност и спомен. Той чувствуваше, че онова неизразимо щастие, на което се наслаждаваше в тази минута, отлетя и никога няма да се върне. „За какво плача?“ — запита я той. Тя мълчеше и го погледна печално. Алберт разбра какво искаше да каже тя с това. „Но как тъй, щом аз съм жив“ — промълви той. Без да отговори, тя гледаше неподвижно напред. „Това е ужасно! Как да й обясня, че съм жив“ — помисли с ужас той. — „Боже мой! Та аз съм жив, разберете ме!“ — шепнеше той.

„Той е най-добрият и най-щастливият“ — говореше гласът. Но нещо все по-силно и по-силно душеше Алберт. Дали това бяха луната и водата, нейните обятия или сълзите — той не знаеше, но чувствуваше, че не ще каже всичко, което трябва, и че скоро всичко ще се свърши.

Двама гости, които излизаха от Ана Ивановна, видяха просналия се на прага Алберт. Единият се върна и извика домакинята.

— Та това е безбожно — каза той, — така вие бихте оставили човека да замръзне.

— Ах, та това е Алберт, виж къде е седнал — отговори домакинята. — Анушка! Сложете го някъде в стаята — обърна се тя към прислужничката.

— Но аз съм жив, защо ще ме погребвате? — бъбреше Алберт, когато го внасяха безчувствен в стаята.

28 февруари 1858 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.